Na obrázku socha od Lizy Portnovy
Montáž se netýká jen filmu. Ve skutečnosti je montáž univerzální tvůrčí technikou, která pomáhá různým fragmentům vytvořit jeden obraz a získat smysl.
Zjistíme, proč spisovatelé, digitální umělci, skladatelé a designéři používají montáž a jaké techniky používají.
Část a celek
V nejširším slova smyslu je montáž sestavením celistvého obrazu z fragmentů, slepením částí, detailních záběrů a celkových plánů. Jakýkoli design nebo umělecký objekt, v němž se tvůrce zaměřuje na detaily, různé textury, viditelné švy, je výsledkem montážní práce.
Například když sochaři používají montáž jako estetickou techniku, fragmenty figury – kusy hlíny nebo jiného materiálu záměrně oddělují, zviditelňují. A klíčem k pochopení se stává spíše „z čeho je to sestaveno“ než „z čeho je to vyrobeno“.
Ukrajinská keramička Liza Portnova vytváří hliněné sochy, vázy a džbány. Na jedné z jejích soch je ženské torzo sestavené z pomačkaných keramických polotovarů:
Zaprvé je krásné. Za druhé, význam je možné hledat na vlastní pěst: například si myslet, že tento umělecký předmět je jako člověk sestavený z tvůrčích chyb. Nebo jak je hranice mezi vysokým uměním (sochařstvím) a užitým uměním (keramikou) neostrá.
Hlavním estetickým principem fotografické a video koláže je lepení, které se autor nesnaží skrývat. Čím více se jednotlivé fragmenty liší strukturou, barvou nebo velikostí a čím nečekanější je jejich vzájemné srovnání, tím je výsledek účinnější.
Dokumentární film Lance Oppenheima Some Kind of Heaven vypráví o vesnici pro důchodce, kde je život jako věčná dovolená. Digitální umělec Eric Winkowski sestavil videoplakát k filmu z vystřižených dokumentárních prvků a ručně kreslených grafických prvků a vytvořil tak obraz cukrkandlového, pohlednicového, umělého ráje.
Destrukce
Přímým účelem montáže v kině je propojit fragmenty tak, aby si divák přechodů nevšiml a nesoustředil se na ně. V autorských filmech se však viditelná, demonstrativní montáž stává sémantickým akcentem.
Například Ingmar Bergman ve filmu Persona zprostředkovává okamžik kritického napětí pomocí trhavého filmu. A Fincher v Klubu rváčů předvádí střihový spoj hned několikrát: nejprve ve vteřinové halucinaci, kdy se Tyler Durden poprvé zjeví hlavnímu hrdinovi v kanceláři, a pak v okamžiku prvního podezření na Durdenovu identitu, kdy se film roztrhne, je rozkouskován a jsou vidět jeho okraje.
Viditelná montáž je skvělý způsob, jak přerušit příběh, vizualizovat krizi a emocionální zhroucení. A mimo film se montáž může stát základem vizuální hry a konstrukce surrealistických obrazů.
Americký grafický designér Ryan Karl spolupracoval se společnostmi Nike, Google, MoMA a dalšími velkými klienty – kromě komerční spolupráce však vytváří i vlastní grafické projekty. Ryan Karl používá především typografii, zkoumá význam známých frází a hraje si s kontexty, střetává a ničí známá slova. Někdy je jen tak smíchá dohromady:
Japonský umělec Kensuke Koike nakupuje staré fotografie na bleších trzích a používá je jako materiál pro destruktivní koláže. Pro aplikaci Alexander, která nabízí poslech, čtení nebo sledování knih formou pohlcujících videoperformancí, vytvořil Koike vizuál knihy o čaji:
Rozplynutí
V kinematografii je rozplynutí montážní technikou, která vytváří efekt překrývajících se záběrů: jeden postupně mizí a skrze něj se objevuje druhý. To pomáhá vytvořit plynulý přechod, významovou souvislost nebo pocit pomalého plynutí času.
Například v hudbě funguje jako plynulé přecházení jedné zvukové řady do druhé. V roce 2020 vydal francouzský umělec a režisér Woodkid silný singl Goliath, v němž se rozplynutí stalo klíčovým prvkem zvukového designu. Futuristické elektronické a symfonické smyčcové části skladby se protínají a překrývají s tvrdým rytmickým vzorcem – zvukem kol a industriálním zvukem:
Argentinská umělkyně Silvia Levenson pracuje se sklem. Její provokativní instalace a sochy se objevují na průsečíku dvou neslučitelných vlastností. Pohádkové, romantické objekty s krutou náplní: čepele ve svatebním dortu, hřebíky v botách, trny na čajovém servisu, nože vznášející se nad dětskou fotografií, zvířecí hlavy na dětských postavičkách.
Pro Sylvii Levenson je implantování nebezpečných předmětů do všedních, měkkých a příjemných předmětů způsobem, jak vyjádřit napětí a složitost každodenního života. Dětství není bezstarostný zlatý věk a romantické marshmallow vztahy nejsou vždy bezpečné.
Prolínání
Paralelní montáž je v kinematografii způsob, jak vyprávět příběh dvou událostí současně a vytvořit mezi nimi souvislost. Jedním z nejpůsobivějších příkladů je montáž ve filmu Christophera Nolana Počátek: spící postavy závodí v dodávce v dešti, zatímco se paralelně odvíjí druhá linie – jejich společný sen.
Paralelní montáž jako vyprávěcí technika se však objevila dávno před kinematografií. V literatuře je to jeden z klasických způsobů nelineárního vyprávění příběhu:
#1 Příběhy postav se vyvíjejí nezávisle na sobě, dokud se neprotnou. Například v románu Amitava Ghoshe Makové moře je takových příběhů nejméně šest.
#2 Některé dějové linie se vůbec neprotínají, ale vytvářejí jediný obraz doby nebo místa. Například v knize Floriana Illise Léto jednoho století se mísí příběhy o tom, co dělali němečtí a rakouští spisovatelé, politici a umělci v roce 1913, v předvečer první světové války.
#3 Události se hlavnímu hrdinovi přihodí ve dvou různých obdobích (v minulosti a v současnosti) a jsou odhalovány postupně. Například Jonathan Coe v předmluvě ke svému románu Dům spánku upozorňuje čtenáře, že v lichých kapitolách se děj odehrává v letech 1983–1984 a v sudých v červnu 1996. Někdy však Coe spojuje paralelní linie i v rámci jedné stránky.
V digitálním umění lze prolínání vytvořit jako obraz v obraze nebo příběh v příběhu. Například srbský umělec Sholim ve snímku Pandemic days smyčkuje koláž, aby vytvořil pocit osamělosti a izolace během karantény. Den za dnem se opakuje totéž:
Shrnutí
Picasso a Braque používali montáž jako tvůrčí techniku ve svých kubistických kolážích, studenti a učitelé Bauhausu ve svých fotokolážích, popoví umělci a postmoderní architekti. Je to osvědčený způsob, který ti pomůže:
- #1 Zaměřit se na části, které tvoří celkový obraz.
- #2 Představit si okamžik emocionálního napětí nebo zlom v obraze.
- #3 Získat nový význam v průsečíku protichůdných charakteristik.
- #4 Vyprávět několik paralelních příběhů nebo příběh příběhu.
- #5 Spojit části pomocí společného obrázku.